limba+romana+balogh+andrea+lb+itliana

Pădurea de Alexandru Macedonski

Nimica n-are ca pădurea mai multe far mece s-atragă Un suflet ce iubeste taina frunziselor cu umbra dragă Si nicăieri nu poti mai bine de lumea-ntreagă să te pierzi Decît pe-ngustele potece sub boltile cu frunze verzi. Frumos e muntele ce-naltă spre ceruri fruntea lui semeata, Frumos e cîmpul ce se-ntinde ca şi o mare de verdeată, Frumoasă, marea linistită sau cu talazul răzvratit, Insă nimica cu pădurea nu poate fi asemuit.

Ea n-are-n sînul ei castele, dar soarele cand o izbeste O populeaza cu fantasme, si cantu-o face de vorbeste, S-aci zăresti palate-nalte, ş-aci, cînd ele se desfac, Ridica vocea orice frunză si-n om se schimbă-orice copac. Si cîte gînduri nu desteaptă cîte-un stejar mai vechi, ce ştie A veacurilor dispărute povestea cea de bărbătie, El, ce sub umbra lui bătrană s-adăposteasca a putut Cîte-un Mihai al ţării noastre, trăit şi mort necunoscut. Pădure, cine nu iubeste suava ta melancolie, Tu ce ridici spre ceruri brate visîndu-ţi dulcea poezie, Şi care om venind in tine nu se price pe inăltat, Cu rănile in piept inchise, cu dor u-n suflet alinat? Poetul dacă se asează la vreo raspant’e cu fîntîna Vorbeste cu izvor u-albastr u de-a codrului frumoasă zîna, Ce se tot face nevăzuta de cînd nu sunt nici frati de cruci, Nici verzisori frumosi ca zmeii, nici potera si nici haiduci. Si cîntecele ce desiră ii sunt adesea insotite De milioanele de frunze in soare-apune poleite, Iar apa alergînd la vale, cu un murmur nedefinit Le duce fara de-a sti unde si nici de unde i-au venit. Ciobanul dacă se zăreste printre desisul tau cel verde, De rînd de-ar fi la-nfătisare, infătisarea lui si-o pierde, Si ca-ntr-o cadra ce-ar cuprinde pe un pastor al lui Virgil Se-ntipăreste o idila pe chipu-i inca de copil. Il vezi alăturea cu mieii, pe care blînd ii păstoreste, Cu pieptul gol, în vant cu părul ce alba fata i-o umbreste, Ca-n vremuri clasice de simplu, dar si frumos si fericit Precum n-a fost pîna acuma de nimeni inca-nchipuit. Voinicul daca pe sub seara si-adaposteste-a lui comoara De dragoste inflăcărata sub umbra ta ce-l infăsoara, Din om ce este-l faci să pară ca sfantu Gheorghe de maret Si tremura sărmana fata sub buza lui de indraznet. Pădure, cadrul tau convine la bucurie si durere... Dar cîntecul ce pe-a mea buză incepe azi a tresalta Din nou ca să răsune liber si sa reia a lui putere, Pădure, are trebuinta de cadrul si de umbra ta. Cu gîndurile mele singur aş vrea ca să mă pierd in tine, Să simt o dulce voluptate sorbindu-ţi aerul cel viu, Să nu mai s-afle om să stie nici de-al meu nume, nici de mine, Si tot aşa să nu mai fie nici om de care eu sa ştiu. Tacut, sub frunze ca năluca să mă strecor fără-ncetare Pe unde locul mai sălbatic s-ar întamplă in drumul meu, Iar dând uitării lumea-ntreagă si eu s-am parte de uitare, Rănit de lupta unei viete pe care n-am cerut-o eu. Spre soarele ce se ridica să cînt cu frunzele ce cîntă, Cu păserile modulandu-si concertul lor neintrecut, Cu soptitoarele izvoare ce-n armonie se frămantă Pe patul de-albe pietricele ce le e vecinic asternut. Si cufundat prin al meu suf let in armonie si verdeaţa, Răpit din visele frumoase ce-n al meu cuget s-ar ivii, Să simt si lumea să-nteleagă ca de-are traiul vreo dulceată, E de-a uita că-l porţi pe umeri s-ameninta a te strivi.