limba+romana+Cristina

Se-ncinsese-atunci Numai fraţi, şi veri, şi neamuri De-ar fi fost umpleau o ţară! Dar aşa, că s-adunară Şi străini din lunci!
 * Nunta în codru**
 * Ce mai chiu şi chef prin ramuri

De mă-ntrebi, eu nu ştiu bine, Alţii poate ştiu— Ce să-ntrebi calici ca mine! Ştiu că lumea dintr-o dată S-a trezit că-i adunată Şi c-o duce-n chiu.

Că-ntr-o zi, purtând în mână Un colac ş-un băţ, Prepeliţa cea bătrână S-a pornit şi-n deal şi-n vale, Şi chema-ntâlnind pe cale Lumea la ospăţ.

—„Ce-i tu, soro? —„Ce să fie? Nunta mare-n crâng! N-ai văzut tu veselie De când eşti şi porţi un nume. Şi-am plecat trimeasă-n lume, Oaspeţii să-i strâng.“

—„Dar pe mire cum îl cheamă, Cine-i el şi-al cui?“ —„N-auzişi de sturz, bag’ samă! Până şi-mpăratul ştie.“ „Şi-i bogat?“ —„Ce-i pe câmpie, Tot ce vezi, i-al lui!

Iar mireasa! Din cosiţă Numai flori îi cad. Mierla e. şi e pestriţă, Şi gătită ca o cruce: Cizme galbene şi-aduce Tot din Tărigrad.“

—„Ei, atunci să ştii, vecino, C-am să viu şi eu.“ —„Păi, de bună seamă, vino!“ Tot aşa, cu voie bună, Prepeliţa-n sârg adună Pe nuntaşi mereu.

Şi s-a strâns din zare naltă Neamu-ntraripat, Şi din crâng, şi de la baltă, Şi din şesuri, de prin grâne; Ba şi vrăbii mai bătrâne, Musafiri din sat.

Până-n noapte tot veniră Şi prin crengi au mas. Iar în zori se răscoliră, Şi-n gorun aveau altarul —Ia-nchinaţi-mi cu paharul, Să-mi mai vie glas.

Mă-ntrebaţi de nun? Ei, nunul, Soare-ntr-adevăr: Dumnealui, mă rog, păunul! Nună mare-a fost gaiţa, Stete-acasă păunită, Că-i murise-un văr.

—„Pop-aveau?“ Tu, maica sfântă! Stai să mai vorbeşti? Ştii pe ciocârlan cum cântă? Dumnezeu să-i ţie firea! A-nvăţat trei veri Psaltirea La vlădici sârbeşti.

Drusce-aveau o coţofană Şi-un cârstei bălţat. Pitpalacul, nene,-n strană! Iar cădelniţa de aur O ţinea jupânul graur Dascălu-nvăţat.

Dar să vezi! la socrul mare Zgomote din zori: Piţigoiu-ntr-una sare, Steag pe casă şoimul suie, Gheunoaia bate cuie Ca s-anine flori.

Iar prin cuhnii sfat şi vorbă, Asta s-o vedeţi! Prepeliţa face ciorbă, Presurile fac friptură, Vin sticleţii şi le-o fură, Dracii de sticleţi!

Şoimii repezi scot în gheare Carnea din căldări, Corbul cel cu ciocul tare Dumicată-n blide-o lasă, Cintiţoii duc la masă Rândul de mâncâri.

Şi, cu şorţ de jupâneasă, Rândunele vin Şi deretică prin casă, Iar pe mese-aştern prosoape Şi dau laviţele-aproape, Cane-aduc cu vin.

Dar te miri tu, prin pahare Cine le turna? Cucul sur, că-i meşter mare La urat şi-nchinăciune, E proroc şi-ţi ştie spune Tot ce-o fi şi-o da.

Cântă-n cobză-acum buhaiul Cel cu gâtul strâmb, Mierla şuieră cu naiul, Cu cimpoiul cântă cioara. Pitulicea cu vioara, Bufniţa c-un drâmb.

Codobaturi iuţi ca focul, Tot bătând din cozi, Măturară-n clipă locul Şi făcur-o bătătură, Şi ce horă mai făcură Ca la voievozi!

Jucau sârba porumbeii Că e jocul lor, Şi-au luat la joc cârsteii Pe-o răţuşcă—vai de mine! Graurul juca pe vine, Barza-ntr-un picior.

Numai cioara cu cimpoiul, Tot izbind cu el, Se bătea cu piţigoiul, Iar sitarul dup-o uşă Se certa c-o găinuşă Pentr-un gândăcel.

Vin de-ar fi, că cearta vine, Altfel cum s-o zici? Să te superi tu, creştine, Pentru dinţii scoşi din gură? Pentr-un ghiont şi-o-mbrâncitură Cheful să ţi-l strici?

Şi ţipau de-a valma-n ramuri, Miile de guri! N-alegeai străini şi neamuri, Şi pe plac cânta tot insul— Clocotea de chiu cuprinsul Veselei păduri

—„Tu erai? Mă-ntrebi ca prostul! Vorba din bătrâni: Eu la chef ca-n marte postul. Vinu-l beam din coji de-alună, Şi-azvârleam, de voie-bună Cu căciula-n câni.

Ba, şi-n ciur le-adusei apa, Ca să fiu în rost, Lemne le-am tăiat cu sapa— Şi, sărind pe-o buturugă, Am venit la voi în fugă, Să vă spun ce-a fost“! ||